Гогунов Іван Семенович
Іван Семенович Гогунов (рос. Иван Семёнович Гогунов; 16 вересня 1900, Красно — 3 квітня 1976, Київ) — радянський військовий діяч, генерал-майор.
Іван Семенович Гогунов | |
---|---|
рос. Иван Семёнович Гогунов | |
![]() | |
Народження |
16 вересня 1900 Красно |
Смерть |
3 квітня 1976 (75 років) Київ |
Поховання | Лук'янівський військовий цвинтар |
Країна |
![]() |
Вид збройних сил | сухопутні війська |
Рід військ | піхота |
Освіта |
Костромські піхотні курси командного складу Військова академія імені М. В. Фрунзе |
Роки служби | 1919—1955 |
Партія | КПРС |
Звання |
![]() |
Командування |
Черкаське військове піхотне училище 311-а стрілецька дивізія 1062-й стрілецький полк Саратовське військове піхотне училище Шуйське військове піхотне училище Київське піхотне училище |
Війни / битви |
Громадянська війна в Росії Німецько-радянська війна |
Нагороди |
Біографія
Народився 16 вересня 1900 року в селі Красно (тепер Вацького району Нижньогородської області). Росіянин[1]. У червні 1919 року добровільно пішов на службу до Робітничо-селянської Червоної армії. Брав участь в боях Громадянської війни. У 1920 році закінчив Костромські піхотні курси командного складу. Брав участь в боях на Кавказі, в грудні 1920 року був поранений.
Після закінчення війни продовжив службу в армії. У 1922 році закінчив перший курс Вищої військової школи Сибіру. Член ВКП(б) з 1925 року[1]. В 1928 році пройшов повторні курси середнього начальницького складу в Іркутську. Служив на командних посадах в стрілецьких частинах Червоної армії. У 1939 році закінчив Військову академію імені М. В. Фрунзе, після чого рік прослужив начальником штабу 96-ї стрілецької дивізії.
З березня 1940 року Гогун Черкаське військове піхотне училище. 10 липня 1941 року направлений на посаду командира 311-ї стрілецької дивізії, на чолі якої брав участь в боях німецько-радянської війни. Вже 21 серпня 1941 року знятий з посади за невдалі бойові дії дивізії і знижений до командира 1062-го стрілецького полку. 22 вересня 1941 року, під час боїв на Оранієнбаумському плацдармі, отримав важке поранення.
З квітня 1942 року очолював Саратовське військове піхотне училище. У 1944 році йому було присвоєно військове звання генерал-майора. Після закінчення війни продовжив службу в Радянській армії, служив у Групі радянських окупаційних військ у Німеччині, був начальником Управління і військовим комендантом округу Мерзенбург, начальником відділу комендантської служби Саксонії, начальником штабу Управління Радянської військової адміністрації Саксонії.
![](../I/%D0%9C%D0%BE%D0%B3%D0%B8%D0%BB%D0%B0_%D0%86%D0%B2%D0%B0%D0%BD%D0%B0_%D0%93%D0%BE%D0%B3%D1%83%D0%BD%D0%BE%D0%B2%D0%B0.JPG.webp)
Навесні 1950 року повернувся до СРСР. Керував спочатку Шуйський військовим піхотним училищем, потім Київським піхотним училищем. У лютому 1955 року звільнений в запас. Проживав у Києві. Помер 3 квітня 1976 року, похований на Лук'янівському військовому кладовищі.
Нагороди
Нагороджений:
- ордени: Леніна, два Червоного Прапора, Вітчизняної війни 1-го ступеня;
- медалі: «XX років РСЧА», «За оборону Ленінграда», «За перемогу над Німеччиною».
Література
- Колектив авторів. «Великая Отечественная: Комдивы. Военный биографический словарь.» — Москва: Кучково поле, 2014. — Том 3. — 1104 с. — 1000 екз. — ISBN 978-5-9950-0382-3.