Мандельберг Віктор Овсійович
Віктор Овсійович Мандельберг (варіант імені та по батькові Вігдор Овшіевіч, літературні та партійні псевдоніми Бюлов, Посадовський , Панін ; 19 грудня 1869, Бердичів — 15 березня 1944, Хайфа) — російський публіцист, революціонер (меншовик), лікар.
Віктор Овсійович Мандельберг | ||||
---|---|---|---|---|
אביגדור מנדלברג | ||||
![]() Депутат Другої Думи, 1907 р. | ||||
Народився |
19 грудня 1869 Бердичів Київська губернія Російська імперія | |||
Помер |
15 березня 1944 (74 роки) Хайфа Підмандатна Палестина | |||
Поховання | Трумпельдорd | |||
Громадянство | ||||
Діяльність | публіцист, революціонер | |||
Alma mater | Медичний факультет Київського імператорського університету Святого Володимира | |||
Мова творів | англійська | |||
Партія | КПРС | |||
| ||||
![]() |
Біографія
Віктор Овсійович Мандельберг народився в Бердичеві Київської губернії в заможній родині купця-єврея. В перепису населення 1895 року «Вся Росія» батько вказаний як ювелір. Закінчив Київську чоловічу класичну гімназію. Навчався на медичному факультеті Київського імператорського університету Св. Володимира (1887—1893).
З 1893 року, отримавши диплом лікаря і право проживання в столиці, жив в Петербурзі. Працював лікарем, з 1894 року також секретарем «Товариства допомоги в читанні хворим і бідним» під головуванням П. Ф. Лесгафта. У 1898 році заарештований за звинуваченням у політичній пропаганді серед робітників Колпинского заводу. Просидів 3 роки у в'язниці і 26 травня 1899 був висланий на 4 роки під гласний нагляд поліції до Східного Сибіру (Іркутськ). На полюванні прострелив собі руку, яку довелося ампутувати[1].
Мандельберг один з творців Іркутського соціал-демократичного комітету, а потім і «Сибірського соціал-демократичного союзу».
У 1903 році їде за Брюссель, потім в Лондон, де бере участь при II з'їзді РСДРП, на якому разом Троцьким Л.Д. представляв Сибірський соціал-демократичний союз.
У 1904 повернувся в Санкт-Петербург і потім повертається в Іркутськ, де бере активну участь у революційних подіях — загального страйку в жовтні 1905 року. У грудні 1905 року виступив одним з творців газети «Красноярський робочий»[2].
У 1907 обирається членом міської думи, а 24 березня того ж року — членом II Державної думи від міста Іркутська. У Думі входив в соціал-демократичну фракцію. Брав участь в роботі тимчасової думської комісії про забезпечення нормального відпочинку службовців в торгових і ремісничих закладах, був її секретарем.
Після розпуску Державної думи В. Е. Мандельберг втік до Фінляндії, потім в Італію, де в місті Нерви практикував як лікар.
У 1917 повернувся в Петроград, де очолив медичну службу міста. У тому ж році був обраний членом президії від соціал-демократів Всеросійського демократичного Ради, став кандидатом в члени Тимчасового Ради Російської республіки, кандидатом в члени ЦК РСДРП (о).
У 1918 взяв участь в роботі Іркутського губернського з'їзду робітничих, селянських, бурятських, козацьких і червоноармійських депутатів від соціал-демократичної партії. Після поразки радянської влади влітку активно працював в Іркутському комітеті соціал-демократичної партії, підтримував земській рух.
![](../I/Avigdor_mendelberg.jpg.webp)
В період диктатури Колчака О. В. продовжував займатися публіцистикою. 17 липня 1918 роки за публікацію статті «Геть смертну кару» в газеті «Іркутські дні» був заарештований. З 1919 року по 20 лютого 1920 був гласним Іркутської міської думи. Але відомо, що вже в 1919 році Мандельберг переїхав в Читу[3].
У серпні 1920 року емігрував до Палестини, незважаючи на те, що він, ймовірно, не був сіоністом. У Палестині швидко приєднався до компанії громадськості та експертів по боротьбі з туберкульозом, став одним із засновників «Ліги боротьби з туберкульозом». Голова цієї Асоціації, відкрив її філії по всій країні, в тому числі в Хайфі створив невелику лікарню для лікування цієї хвороби на чолі з доктором Вольфом. Один з творців головною лікарняної каси Ізраїлю (купат-холім Клали)<ref> Ш. Шаліт «Я — син царя Давида» </ ref>.
У жовтні 1941 був одним з ініціаторів створення «Громадського комітету допомоги СРСР у війні з фашизмом» (пізніше Відділ V) і член президії цієї організації. За допомогою місії в Тегерані Мандельберг брав участь в організації доставки в СРСР медичного обладнання, в тому числі трьох машин швидкої допомоги, двох дезінфекційних машин і інших пожертвувань єврейської громади Палестини.
Сім'я
- Дружина — Агнія (Ага) Абрамівна Мандельберг (уроджена Новомейская, 25 листопада 1881 — 3 лютого 1938), сестра інженера і громадського діяча Новомейського М. А. Троє синів: Олександр (1906—1995), Михайло (1908—1976), Абрам (1920—2007)<ref> [https: //web.archive.org/web/20140821123554/http: //novomeysky.h16.ru/rod_e.htm Novomeysky family's tree]. Архів [http: //novomeysky.h16.ru/rod_e.htm оригіналу] за 21 серпня 2014. Процитовано 3 березня 2013. </ ref><ref> [https: //web.archive.org/web/20150908191612/http: //modernhistory.ru/files/13/Smolin.pdf Віктор і Агнія Мандельберг]. Архів [http: //modernhistory.ru/files/13/Smolin.pdf оригіналу] за 8 вересня 2015. Процитовано 12 вересня 2015. </ ref>.
- Його брати Лев і Володимир (обидва лікарі) були одружені на сестрах філософа Шестова Л. І. — Марії Ісаківна Шварцман (1863—1948) і Єлизаветі Ісаківна Мандельберг (1873—1943). Племінниця — скульптор Луцька Сільвія Львівна.
- Брат — Мойсей Овсійович (Мойше Овшіевіч) Мандельберг (1870?), Випускник юридичного факультету Імператорський університет Святого Володимира, з 1896 року практикував в Ростові-на- Дону<ref> Алфавіт євреїв, що мають наукові ступені, міщан і купців, які проживають в Ростові-на-Дону Шаблон:Недоступна посилання </ ref>. Племінник — театральний художник Мандельберг Євген Мойсейович.
Твори
- Терни без троянд, Женева, 1908.
- З пережитого, Давос, 1910.
Посилання
- Мандельберг, Віктор Овшіевіч (Віктор Овсійович)
- Боіовіч М. М. Члени Державної думи (Портрети і біографії). Друге скликання. М, 1907. С. 481.
- Кудряшов В. B. Віктор Мандельберг в Державній Думі
Рекомендовані джерела
- Кудряшов В. В. 2015. Соціал-демократична фракція II Державної Думи: погляд зсередини і оцінки очевидців. // Проблеми соціально-економічного розвитку Сибіру, № 4 (22) С. 99-104