Садиба на Сагайдачного, 27
Сади́ба Мико́ли Бала́бухи (сади́ба родини Бала́бух) — комплекс, який складається з кам'яниці (№ 27) і будівлі колишнього заїзду (№ 27-А). Розташована на розі вулиць Андріївської і Петра Сагайдачного, що на Подолі у Києві.
Садиба на Сагайдачного, 27 | |
---|---|
| |
50°27′38″ пн. ш. 30°31′18″ сх. д. | |
Країна |
![]() |
Розташування | Київ |
Тип | будівля |
Стиль | класицизм |
Архітектор | Людвік Станзані |
| |
![]() | |
![]() |
За визначенням дослідників, кам'яниця Балабухи (№ 27) — один із яскравих зразків доби класицизму, пам'ятка історичної забудови Подолу[1]. Споруда № 27-А — рідкісний приклад заїжджого двору кінця XVIII сторіччя, який вказує напрямок середньовічних подільських вулиць[2].
Постановою Ради Міністрів УРСР № 442 від 6 вересня 1979 року будинки внесено до обліку пам'яток архітектури (охоронні номери 883 і 884). Законом України № 574-VI від 23 вересня 2008 року заборонено приватизувати найважливіші пам'ятки культурної спадщини, зокрема й колишню садибу Балабухи[3].
Історія ділянки
Кам'яниця Балабухи
![](../I/%D0%91%D1%83%D0%B4%D0%B8%D0%BD%D0%BE%D0%BA_%D0%B2%D0%B8%D1%80%D0%BE%D0%B1%D0%BD%D0%B8%D1%87%D0%B8%D0%B9_%D0%BA%D0%BE%D0%BD%D0%B4%D0%B8%D1%82%D0%B5%D1%80%D1%81%D1%8C%D0%BA%D0%BE%D1%97_%D1%84%D0%B0%D0%B1%D1%80%D0%B8%D0%BA%D0%B8_%D0%91%D0%B0%D0%BB%D0%B0%D0%B1%D1%83%D1%85%D0%B8_(%D0%BE%D1%81%D0%BE%D0%B1%D0%BD%D1%8F%D0%BA)_1830%E2%80%9440-%D1%82%D1%96_%D1%80%D1%80.JPG.webp)
Історія садиби простежується з кінця XVIII сторіччя. З 1820—1830-х років ділянка належала відомій тоді родині київських кондитерів Балабух.
У 1830-х — 1840-х роках на замовлення Миколи Балабухи за проєктом архітектора Людвіка Станзані звели двоповерхий будинок. На території садиби розташовувались також три цегляні флігелі, фабрика з виготовлення сухого варення і кондитерська крамниця.
У другій половині ХІХ сторіччя до кам'яниці добудовано двоповерхову споруду з дерев'яною галереєю, яку розібрали у 1920-х роках.
Близько 1922 року радянська влада націоналізувала будинок.
![](../I/Sculpture_group_Zaporozhtsi_Kyiv.jpg.webp)
1981 року розпочали реконструкцію садиби. Тоді ж повернули галерею. У кам'яниці, як подарунок від запоріжців до 1500-річчя міста, облаштували кафе «Запоріжжя». Запорізькі художники розробили дизайн від одягу для офіціантів і метрдотелів до серветок, скатертин, посуду і гобеленів («Старий Київ», «Козак Мамай»). «Запоріждерев» виготовив для кафе комоди, різбляні стільці і столи. У сквері перед кам'яницею встановили скульптурну групу «Запорожці» Леоніда Орленка[4].
Кафе відкрили у травні 1982 року, з нагоди ювілею міста. На урочистостях були присутні керівники міста.
На початку 1990-х років кафе «Запоріжжя» перетворили на один із перших в Києві ресторанів французької кухні «Casa Bella». Згодом у будівлі відновили ресторан «Старе Запоріжжя», який проіснував до 2017 року. У наступні роки приміщення займали також заклади громадського харчування різних власників.
Заїзд (кам'яниця Іщенка)
Заїзд збудований наприкінці XVIII сторіччя. Будівля — одна з небагатьох, яка збереглась після подільської пожежі 1811 року. Розташована у глибині подвір'я уздовж зниклої середньовічної вулиці. На початку ХІХ сторіччя будівлю капітально перебудували[2].
Належав київському срібляреві Олексієві Іщенкові[5]. Згодом споруду придбав Семен Балабуха, який перетворив її на флігель[2].
1982 року здійснили реставраційні роботи, відновили класицистичний вигляд будівлі, але водночас перепланували її інтер'єри. Поруч бруківкою позначили напрямок середньовічного шляху[2].
Станом на початок ХХІ сторіччя, у будівлі заїжджого двору містилось кафе[1].
Виробництво сухого варення
Родина Балабух зажила слави виробників найвідомішого тоді сухого варення. Дослідник ХІХ сторіччя Микола Закревський стверджував, що київське варення, нібито, подавали ще 1386 року на весільному бенкеті у великого князя литовського Ягайла і польської королеви Ядвіги[6].
Близько 1797 року міщанин Подолу, майбутній бургомістр Семен Семенович Балабуха (1771—1853) почав виготовляти цукати, які згодом стали відомими на всю країну і навіть подавались до імператорського столу. Цій справі він присвятив 56 років свого життя. Батькову справу продовжив Микола Балабуха. У своїй садибі він облаштував фабрику з виготовлення сухого варення і кондитерську крамницю. Окрім того, підприємець відкрив крамницю «Київське варення Балабухи» у приміщенні міської думи на Хрещатику. На початку ХХ сторіччя між нащадками Семена Балабухи точилась війна за право ексклюзивного виготовлення і продажу варення[2][7].
Архітектура
![](../I/%D0%A1%D0%B0%D0%B3%D0%B0%D0%B9%D0%B4%D0%B0%D1%87%D0%BD%D0%BE%D0%B3%D0%BE_27%D0%B0_%D0%B4%D0%B2%D1%96%D1%80_(20201011).jpg.webp)
Особняк Балабух. Двоповерхова, цегляна, потинькована, прямокутна у плані споруда має напіввальмовий дах і бляшані покриття.
Кам'яниця, зведена за типовим (зразковим) проєктом, оздоблена у стилі класицизму. Пофарбована у жовтий колір, традиційний для цього стилю. Деталі виділені білим кольором[8].
Вузький чоловий фасад вирішений у простих формах. Перший поверх прикрашено рустованими квадрами. Вікна і двері оздоблено клинчастими перемички і замковими каменями.
Аркові двері на другому поверсі фланкують вікна з лиштвами, сандриками і ліпленням.
Фасад ритмічно членують руст, гурт, архітрав і карниз значного виносу.
Галерея прикрашена шістьма колонами доричного ордера[8].
Заїзд. Одноповерхова, цегляна, тинькована, прямокутна у плані споруда має двосхилий дах, бляшані покриття, пласкі перекриття. Підвали склепінчасті. Три цегляні ґанки облаштовані з кованою огорожею.
Архітектура вирішена у стилі класицизму.
Спрощені фасади прикрашені рустом. Споруда увінчена тягнутими карнизами[2].
Над прямокутними віконними прорізами розміщені прості сандрики[2].
- Балкон особняка
- Особняк
- Заїжджий двір
- Виложений бруківкою напрямок старої вулиці
Примітки
- Садиба Балабух, 2003, с. 1076.
- Заїжджий двір, 2003, с. 1076.
- Закон України від 23 вересня 2008 року року № 574-VI «Про Перелік пам'яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації»
- Паркова скульптура «Запорожці», 2003, с. 1077.
- Історична топографія київського Подолу, 2003, с. 210.
- Опис Києва, 1868, с. 112.
- Як народжуються марки з історичним капіталом, 2019, с. 37.
- Садиба Балабух, 2003, с. 1077.
Джерела
- Закон України від 23 вересня 2008 року року № 574-VI «Про Перелік пам'яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації»
- Микола Закревський. Описание Киева: вновь организованное и значительно умноженное изд. с прил. рис. и чертежей. — К. : В. Грачева и комп, 1868. — Т. 1. — С. 112.
- Малаков Дмитро, Отченашко Віталій, Рибаков Михайло, Толочко Лариса. Садиба Балабух (кінець XVIII—XIX ст.) // Звід пам'яток історії та культури України. Київ: М — С / П. Тронько та ін. — К., 2003. — Т. 1 ч. 2. — С. 1076–1077.
- Малаков Дмитро, Отченашко Віталій, Рибаков Михайло, Толочко Лариса. Заїжджий двір (кінець XVIII—XIX ст.) // Звід пам'яток історії та культури України. Київ: М — С / П. Тронько та ін. — К., 2003. — Т. 1 ч. 2. — С. 1076.
- Попельницька Олена. Історична топографія київського Подолу XVII – початку ХІХ ст. — К. : Стилос, 2003. — 304 с.
- Протас Марина. Паркова скульптура «Запорожці», 1982 // Звід пам'яток історії та культури України. Київ: М — С / П. Тронько та ін. — К., 2003. — Т. 1 ч. 2. — С. 1076–1077.
- Ферчук Антоніна. Як посварилися Аркадій Миколайович з Миколою Олександровичем або як народжуються марки з історичним капіталом // Інтелектуальна власність в Україні. — 2019. — № 8. — С. 35—46.